(untitled) (Научни трудове на УНСС, 2024)
Целта на настоящата статия е да даде един от възможните отговори на тълкувателния въпрос, поставен в тълкувателно дело № 2/2023 г. на Общото събрание на Гражданската колегия (ОСГК) на Върховния касационен съд (ВКС), а именно „нищожно ли е на основание чл. 42, б. „в“ от Закона за наследството (ЗН) завещание, което е направено както заради вече положени грижи за завещателя, така и с оглед на бъдещи грижи, които ще бъдат полагани за него до края на живота му; може ли в такъв случай, при тълкуване волята на завещателя, да се приеме, че единственият мотив за съставяне на завещанието противоречи на закона, тъй като нарушава принципа за безвъзмездност на завещателното разпореждане?“. За обосноваване на предложения в статията отговор са използвани както актуалната съдебна практика, свързана с поставения въпрос, така и достиженията на българската цивилистична доктрина. Несъмнено отговорът на този въпрос ще има съществено практическо значение, тъй като той ще предопредели насоката на развитие на бъдещата съдебна практика в тази материя.